Kulju

PROSESSORI

Prosessori on tietokoneen osa, joka suorittaa tietokoneohjelman sisältämiä konekielisiä käskyjä. Se on yksi tietokoneen keskeisimmistä osista. Jos kaikki suorittimen osat on koottu vain yhdelle mikropiirille, se on tällöin mikroprosessori. Kaikki nykyiset suorittimet ovat mikroprosessoreja. Prosessori sisältää laskentayksikön eli aritmeettis-loogisen yksikön, valvontayksikön sekä joukon yhden sanan (8, 16, 32 bittiä) tallentavia muistipaikkoja eli rekistereitä. Prosessorin "bittisyydestä" puhuttaessa tarkoitetaan yleensä prosessorin käyttämän sanan pituutta (bittien lukumäärää). Ohjelman suoritukseen liittyy kaksi tärkeää rekisteriä: ohjelmalaskuri, joka sisältää seuraavaksi toteutettavan käskyn muistiosoitteen, ja käskyrekisteri (väylän ohjausosassa), johon tallennetaan keskusmuistista etsityn käskyn koodi. Prosessoreissa on olemassa hyvin paljon erilaisia kantoja, joilla ne kytketään emolevyyn. Niiden kanssa onkin oltava tarkkana, jotta saa varmasti emolevyn kanssa yhteensopivan prosessorin. Suurin osa kantatyypeistä on jo vanhentuneita eikä niitä enää juurikaan käytetä. Yleisimpiä kantoja nykyään ovat: Moniydinprosessori on taas suoritin jossa ytimiä on kaksi tai enemmän jolloin sen teho on jaettua, näin prosessori käyttää vähemmän sähköä sekä vähentää lämmön kulutusta. Myös useampien ohjelmien ajaminen yhtä aikaa nopeutuu, sillä jos ohjelma tukee moniydinprosessoreita, voidaan käyttää yhtä ydintä yhdelle ohjelmalle ja toista jollekkin muulle. Moniydinprosessori on yleisnimike näille suoritintyypeille, tarkemmin näitä suorittimia kutsutaan sen mukaan monestako ytimestä ne koostuvat eli kaksiytiminen olisi tuplaydinprosessori, kolmi ytiminen kolmiydinprosessori ja niin edelleen.
 * LGA775
 * S775
 * AM2
 * AM2+
 * AM3

Suorittimen nopeus on hyvin keskeinen asia kun puhutaan tietokoneen nopeudesta ja tehokkuudesta. Suorittimen nopeus riippuu sekä sen käyttämästä arkkitehtuurista että kellotaajuudesta. Kellotaajuus ilmoitetaan nykyään yleensä megahertseinä tai gigahertseinä. Kellotaajuuden lisäksi suorittimen tehokkuuteen vaikuttaa kuinka pitkä sen liukuhihna on, eli kuinka monta ja minkä tyyppisiä käskyjä suoritin kykenee suorittamaan samanaikaisesti, ja kuinka suuria välimuisteja suorittimessa on, ja miten tehokkaasti edellisiin liittyvät ongelmatilanteet on arkkitehtuurissa ratkaistu.

Yli 90% todennäköisyydellä tarvittava data on jo prosessorin välimuistissa, josta se saadaan nopeasti käyttöön tarvittaessa. 1. tason välimuisti löytyy suoraa prosessorista, tason 2 välimuisti löytyy samalta piiriltä kuin prosessori, mutta ei ole enää välttämättä prosessorin sisällä ja 3-tason välimuisti sijaitsee emolevyllä ennen varsinaista muistia. Mitä lähempänä välimuisti on prosessoria sitä nopeammin sieltä saadaan tieto prosessorille.



Tehokkuuteen vaikuttaa oleellisesti myös prosessorin ja varsinaisen muistin välinen väylä, sen leveys ja nopeus. Mitä leveämpi väylä, sitä enemmän tietoa eli bittejä siirtyy kerrallaan ja sama koskee tietysti myös väylän nopeutta. Kukin prosessori vaatii toimiakseen tietyn käyttöjännitteen (5V ; 3,5V, 3.3V, 1.5V jne.). Mitä pienempi jännite sitä pienempi virrankulutus ja vähemmän hukkalämpöä.

Mooren lain mukaan mikropiirien transistorien määrä kaksinkertaistuu noin puolessatoista vuodessa. Suorittimien kohdalla tämä laki on toistaiseksi pitänyt aika hyvin paikkansa. Tämän ansiosta on voitu rakentaa yhä monimutkaisempia ja paremman suorituskyvyn mahdollistavia arkkitehtuureja, mikä taas selittää prosessorien mielettömän nopean kehityksen.

media type="youtube" key="b6NbPMQgwPM" height="385" width="480"

Suoritinperheet voidaan edelleen jakaa arkkitehtuureihin niiden iän ja sukupolven mukaan. PC-yhteensopivissa suorittimissa on useita kilpailevia valmistajia, joiden kaikki suorittimet käyttävät IA-32-käskykantaa joka on Intelin määrittelemä 32-bittinen käskykanta. Jokaisella valmistajalla on useita arkkitehtuureita, jotka jakaantuvat useisiin malleihin. Esimerkiksi AMD:n Athlon-suorittimen ensimmäinen malli on mallinumeroltaan K7, toinen malli on K75, ja myöhempi neljäs on "Thunderbird"-malli. Edelleen eri malleja on saatavilla eri kellotaajuuksilla. Suoritinarkkitehtuurit voidaan jakaa ryhmiin vaikkapa konekäskyjen perusrakenteen mukaan seuraavasti: § CISC (Complex Instruction Set Computer) § RISC (Reduced Instruction Set Computer) § VLIW (Very Long Instruction Word) § TTA (Transport Triggered Architecture)



EMOLEVY Emolevy on tietokoneen keskeinen piirilevy, johon tietokoneen muut osat kiinnitetään, ja jonka avulla muut osat kommunikoivat. Osa näistä osista on juotettu emolevyyn kiinni, kun taas esimerkiksi virtajohdot, laajennuskortit, keskusmuistit ja suorittimet voidaan kiinnittää helposti käsin painamalla ne kiinni niille varattuihin paikkoihin. Niissä on tukena jokin lukitusmekanismi tai ruuvikiinnitys. Emolevy saa tarvitsemansa käyttövirran virtalähteestä. Emolevyyn kuuluu myös ulkoisten laitteiden liitännät kuten: näppäimistö, hiiri, USB, rinnakkaisportti, sarjaportti sekä eri valmistajien laitteistokohtaiset liitännät. Näitä ovat: näytönohjain, äänikortti tai verkkokortti, lisäksi liitännät reset-, power- valoille ja kytkimille sekä virtaliitin. Tieto kulkee lisälaitteilta väyliä pitkin emolevyllä, jossa prosessori käsittelee sen ja suoritetaan muut vaaditut tehtävät. Lisälaitteet liitetään emolevyyn joko väylien kautta tai suoraan emolevyn liittimiin tulevilla kaapeleilla.
 * PC-emolevyjen yleisimmät tyypit ** :
 * ** ATX ** : Yleisin kokostandardi pöytäkoneissa. Mitat: leveys 305 mm, pituus 244 mm.
 * ** ATX 2.0 ** : Yleistynyt Pentium 4:n myötä.
 * ** Micro ATX ** : Pienikokoisten PC-koneiden emolevy, esimerkiksi kauppojen kassoilla.
 * ** Nano ITX ** : Erittäin pieni (n. 20cm x 20cm) emolevy, joka on yleistymässä. Sopii muun muassa autojen tietokoneisiin ja pieniin pöytätietokoneisiin

Nykyään suorittimien virrankulutuksen noustua kovasti suorittimet vaativat yhä suurempia jäähdytysjärjestelyjä. Suoritinkannan pienet muovikiinnikkeet eivät enää riitä yli puolikin kiloa painavien jäähdyttimien turvalliseen kiinnitykseen suosituissa tornikoteloissa, joissa suorittimen jäähdytin vääntää emolevyä 90 asteen kulmassa. Suorittimen jäähdytin kiinnitetäänkin nykyään suoraan emolevyllä olevien kiinnitysreikien läpi emolevyn takana olevaan metallirakenteeseen tai rakenteeltaan aiempaa tukevampaan muovikehikkoon. Emolevyllä on prosessorituulettimen vaatimat virtaliittimet. Emolevyllä olevien liittimien kanssa prosessorituulettimen pyörimisnopeutta voidaan säädellä prosessorin käyntilämpötilan mukaan. Piirisarjojen tehtävänä on ohjata koko emolevyn toimintaa, toisinsanoen ne siis hoitavat datan siirron CPU:n, Cachen ja keskusmuistin välillä, sekä keskeytysten IRQ, että DMA:n hallinnan ja ohjauksen. Kaikilla emolevyillä on nykyään myös jokin määrä välimuistia. Tämä välimuisti toimii prosessorin sisältämän välimuistin lisäksi varsinaisen muistin ja prosessorin välissä nopeuttaen muistihakuja. Vanhemmissa emolevyissä välimuistin määrää saattoi rajoittaa emolevylle lisättävän varsinaisen keskusmuistin määrää, koska välimuisti ei osannutkaan käsitellä muistia kuin tietyn määrän, esim. 64MB. Tälläisessä tapauksessa yli 64 MB menevä muisti jäi välimuistin ulkopuolelle ja kaikki sieltä tehtävät muistihaut hidastuivat merkittävästi. Emolevyjen AGP - ja PCI Express - väylä toimivat perinteisesti 3,3 tai 1,5 voltin jännitteellä. Nykyiset näytönohjaimet ottavat usein huomattavan tehon (esimerkiksi 150 W on hyvin mahdollinen määrä), joten emolevyn pitäisi siis kestää peräti pitkälti yli 50 ampeerin virta. Tähän emolevyn virransyöttö ei riitä, joten tehokkaimmissa näytönohjaimissa on nykyään oma virtapistoke, johon voidaan kiinnittää virtalähteestä tuleva Molex tai PCI-E -tyyppinen lisävirtajohto. Emolevy määrää suuren osan tietokoneen ominaisuuksista esim. prosessorin kellotaajuuden. Emolevyn asetuksiin päästään vaikuttamaan joko suoraan emolevyn pinnalla olevilla jumppereilla, dip-kytkimillä tai ohjelmallisesti BIOS-setupin kautta.

KESKUSMUISTI Keskusmuisti tai käyttömuisti on tietokoneohjelmien työmuisti, johon latautuvat käyttöjärjestelmän ohjelmat, suoritettavat sovellukset sekä näiden tarvitsemat tiedot. Keskusmuisti on tyypiltään luku- ja kirjoitusmuistia (RAM, Random Access Memory). Tavallisesti keskusmuistin sisältö tyhjenee aina virrankatkaisun yhteydessä. Kuitenkin kerran muistiin ladattu ohjelma toimii nopeammin ja on nopeammin saatavilla, kuin jos ohjelma täytyisi ladata huomattavasti hitaammilta massamuisteilta ( kiintolevy, USB-muisti yms.). Keskusmuistin jatkeena käytetään nykyään useimmiten tarvittaessa näennäismuistia. Emolevy määrittelee sen minkälaista muistia siihen voi liittää. Yleisimmät keskusmuistit ovat **DRAM **  -tyyppisiä, joka tarkoittaa luku- ja kirjoitusmuistin tyyppiä jossa bitit tallennetaan erilliseen kondensaattoriin. DRAM-muistienväliaikainen tallennettavuus johtuu juuri siitä, että sen kondensaattorit vaativat sähkövarauksen virkistämistä.

Kolme nykyisissä tietokoneissa yleisintä DRAM-muistityyppiä ovat SDRAM, DDR SDRAM ja DDR2 SDRAM. Jälkimmäisiä on tapana kutsua yksinkertaisesti nimellä DDR. SDRAM alkaa olla jo vanhentunut muistityyppi jota ei uusissa tietokoneissa enää käytetä. DDR SDRAM on melko samanlainen kuin SDRAM, mutta siinä siirrettävän tiedon määrä on kaksinkertaistettu. DDR2 SDRAM taas lisää kellotaajuutta yli 400 megahertsin. Keskusmuistin tyypin pystyy tunnistamaan ulkonäöltä. Muisteihin on yleensä kiinnitetty tarralappu, josta näkyy valmistaja, muistin kellotaajuus, megabittimäärä ja CL eli CAS latency -arvo, joka tarkoittaa aikaa jonka muisti tarvitsee ennen kuin se voi luovuttaa tietoa. Mitä pienempi arvo, sitä parempi.

Puhuttaessa tietokoneen muistin määrästä tarkoitetaan sillä juuri keskusmuistin kokoa. Uudet ohjelmat — varsinkin multimediasovellukset — vaativat aina vain enemmän keskusmuistia. Koneen nopeuteen vaikuttaa olennaisesti keskusmuistin määrä ja nopeus. Niinpä uusia, entistä suurempia ja ennen kaikkea nopeampia muistiyksiköitä kehitetään jatkuvasti. Tietoa keskusmuistin ja suorittimen välillä siirretään erilaisten väylien avulla. Väylän siirtämän tiedon määrä riippuu väylän leveydestä ja nopeudesta. Leveys ilmoitetaan yleensä bitteinä tai tavuina. Väylän leveydellä tarkoitetaan sitä tiedon määrää, joka voidaan väylää myöten kerralla siirtää. Muistin toimintaa ohjataan niin sanotuilla kellopulsseilla. Pulssi määrää milloin muisti voi lähettää tietoa ja milloin sen täytyy ottaa sitä vastaan. Kellopulssien välistä aikaa mitataan megahertseinä (MHz) (kellotaajuus), eli kuinka monta miljoonaa kellopulssia tapahtuu sekunnissa. Mitä suurempi (väylän) kellotaajuus on, sitä nopeampaa muisti on ja sitä enemmän operaatioita muisti suorittaa. Muistin nopeutta saatetaan kuvata myös sen viiveen avulla. Viive ilmoitetaan nanosekunteina (ns), joka mittaa ajan ensimmäisen operaation suorittamiseen. Viiveiden ilmoittaminen on kuitenkin muistityypeistä riippuva, eikä sitä aina mitata samalla tavoin. Myös se, montako kellopulssia tiedon hakeminen kestää, riippuu muistin tyypistä. Muistipiirien nopeutumiseen käytetään arkkitehtonisia keksintöjä, muistisolu itsessään säilyy "samana". Asiaa vaikeuttaa se, että tehdyt muutokset tulee ottaa huomioon myös piirien lukutekniikassa eli emolevyn piirisarjan täytyy tukea näitä muutoksia.

media type="youtube" key="SsXNT6fnHmM" height="385" width="480"

MASSAMUISTI Massamuisti, on tietokoneen kestomuisti. Se voi olla mekaanista, optista, sähkömagneettista tai puolijohdemuistia. Tavallisesti massamuistina toimii tietokoneen oheislaite, joka yleensä käsitetään kiintolevyksi tai umpilevyksi. Viimeaikoina massamuistina ovat yleistyneet puolijohdemuistit, joita käytetään mm. muistikorteissa. Tallennemuotojen määrä on suuri, koska jokaisen käyttötarkoitus on hieman erilainen. Massamuistityyppejä on esimerkiksi: · Perinteiset tietokoneen sisäiset kiintolevyt · Ulkoiset kiintolevyt (USB) · USB-muistitikut · SD-muistikortit · CD/DVD-levyt Massamuistien tarkoitus on taltioida tietokoneen dataa sen hetkistä tai tulevaa käyttöä varten. Toisin kuin useimmat käytön aikaiset sähköiset muistit, massamuistit säilyttävät datan myös laitteen ollessa pois päältä. Tällä saavutetaan tietoteknisten laitteiden erinomainen uudelleenkäytettävyys. Dataa ei tarvitse joka kerta syöttää uudestaan tietokoneelle, kuten varhaisten keskustietokoneiden kanssa piti tehdä. Massamuistille voidaan taltioida niin käyttäjän tuottama data kuin myös tietokoneen tarvitsemat ohjelmat. Massamuistille tallennettu data on binäärimuodossa eli se on koodattu ykkösiksi ja nolliksi. Data ei suoraan ole ihmisen ymmärrettävissä mutta tietotekniset laitteet ja niiden käyttöjärjestelmät sekä muut ohjelmat muuntavat sen ihmiselle järkevään muotoon, kuten dokumenteiksi, musiikiksi, ohjelmiksi. jne. Massamuistien toiminta ja datan taltiointi on käyttäjälle näkymätöntä ja massamuisteja hallinnoidaan pääasiassa metatietojen perusteella tai erilaisia ohjelmia käyttäen.

Vanhimpia tietokoneen massamuisteja on reikäkortti, joiden periaate lainattiin 1800-luvulla kehitetyistä automaattisista kutomakoneista. Tämän lisäksi muistina käytettiin myös lennättimistä tuttuja reikänauhoja. Monet massamuistit perustuvat magneettiseen toimintaan, kuten kiintolevy, magneetinauha tai levykkeet. Magneettisuus mahdollistaa massamuistin uudelleenkäytön. Magneettinauhajärjestelmät ovat erittäin suosittuja varmuuskopioiden tekemiseen, koska niiden käyttökustannukset ovat alhaiset, mutta hitautensa vuoksi ne eivät sovellu jatkuvaan kirjoittamiseen ja lukemiseen. Järjestelmän hankintahinta on kuitenkin suuri eikä siis sovellu kotikäyttäjälle. Magneettinauhajärjestelmät ovat olleet osa tietotekniikkaa lähes tietokoneiden keksimisestä asti. Kiintolevy on verrattain nopea kirjoittamaan ja lukemaan tietoa levyltä ja siksi sopii tietokoneen pääasialliseksi muistiksi hyvin. Kiintolevyt eivät kuitenkaan kestä jatkuvaa kovaa käsittelyä (kolhuja, tärinää) niitä käytettäessä ja siten ne soveltuvat parhaiten paikallaan olevien koneiden massamuisteiksi. Massamuistina käytetään myös optisia tallennusvälineitä, kuten CD-ROM - ja DVD -levyjä, joista osa on uudelleenkäytettäviä ja osa ei. Optiset tallenteet sopivat kotikäyttäjän varmennejärjestelmäksi mainosti matalan taloudellisen panoksen ja muistikortteihin verrattuna ison tallennuskapasiteetin vuoksi. 1970-luvulla kehitettyä SSD puolijohdemuistia, muistikortteja käytetään kameroissa ja puhelimissa pienten tietomäärien siirtoon. Muistikorttien tallennuskapasiteetit kasvavat jatkuvasti, joka mahdollistaa niiden käytön myös kovalevyn kaltaisena primäärisenä massamuistina. Puolijohdelevyä käytetäänkin nykyään myös kiintolevyn korvaajana. Tiedot säilyvät SSD:lla koska Flash-muisti on haihtumaton muistityyppi, jossa tieto säilyy jopa 10 vuotta ilman sähkönsyöttöä. Laitteen virrankulutus on kiintolevyä pienempi, hakuaika nopeampi ja se on äänetön. Laitteen iskunkestävyys on myös paljon suurempi kuin kiintolevyllä, mikä on tärkeää esimerkiksi kannettavissa tietokoneissa. Laitteen liitäntä tietokoneisiin tapahtuu samoilla liitäntätavoilla kuin kiintolevynkin, tai USB - väylän kautta.

NÄYTÖNOHJAIN Näytönohjain huolehtii tekstin ja grafiikan piirtämisestä näytölle. Vanhastaan näytönohjaimet ovat toimineet pelkkinä kuvapuskureina, jotka muuttavat näyttömuistiin tallennetun kuvan ajoitetuksi videosignaaliksi, mutta nykyaikaisissa näytönohjaimissa on lähes poikkeuksetta myös omia piirto- ja laskentaominaisuuksia, jotka suorittavat erilaisten kuvioiden piirto-operaatioita ja esimerkiksi 3D-vektorilaskentaa hyvin nopeasti. Erillisessä ja integroidussa näytönohjaimessa onkin suurin ero juuri suorituskyvyssä. Erillisenä korttina toimivassa näytönohjaimessa on oma, erityinen muistinsa, kun taas integroitu näytönohjain käyttää tietokoneen keskusmuistia. Tämä onkin seikka joka kannattaa pitää mielessä. Esimerkkinä tietokone, jossa on 512 megatavua keskusmuistia ja 256 megatavua muistia käyttävä integroitu näytönohjain. Tällöin tietokoneen muihin prosesseihin jää ainoastaan 256 megatavua keskusmuistia, aivan kuin koneessa olisikin puolet vähemmän muistia mitä siinä todellisuudessa on.  Siinä missä tietokoneen muut lisälaitteet käyttävät yleensä PCI-väylää, on näytönohjainta varten jo vuosia sitten ryhdytty kehittämään aivan omia, entistä nopeampia väyliä sen suorituskykyä parantaakseen. Ensimmäinen näistä oli nimeltään **AGP ** , ja useimmissa vanhemmissa tietokoneissa on juuri AGP-väyläinen näytönohjain. AGP on kuitenkin jäämässä hyvää vauhtia pois markkinoilta, joten näytönohjainta päivittäessä joutuu usein vaihtamaan myös emolevyn malliin jossa on uudempi näytönohjainväylä, nimeltään PCI Express, eli **PCI-E ** .

AGP

PCI-E

Näytönohjaimen vaikutus tietokoneen nopeuteen pelikäytössä on keskeinen: näytönohjaimen vaihtaminen voi parantaa pelien ruudunpäivitysnopeutta jopa yli kolminkertaisesti, vaikka muut komponentit pysyisivät samoina. Näytönohjaimen suorituskykyyn vaikuttavat useat eri seikat. Suurimmassa määrin näytönohjaimen suorituskykyyn vaikuttavat verteksi- ja pikselivarjostinyksiköiden lukumäärä grafiikkasuorittimen kellotaajuus sekä näytönohjaimen muistin suorituskyky. Grafiiikkasuorittimen ominaisuudet ratkaisevat kuinka näyttävää grafiikkaa näytönohjain kykenee prosessoimaan jotta se näyttää liikkuvan sujuvasti. Suuresta rinnakkain tapahtuvasta laskennan määrästä johtuen grafiikkasuorittimien transistorimäärä on suurempi kuin keskusprosessoreissa. Keskussuoritin kykenee suorittamaan tyypillisesti 1–8 säikeisiä ohjelmia yhtäaikaisesti siinä missä grafiikkasuorittimen sisällä voi olla kymmenittäin rinnakkain toimivia säkeitä. Näytönohjain huolehtii itse piirrettävän grafiikan jakamisesta eri varjostinprosessoreille.jopa yli kolminkertaisesti, vaikka muut komponentit pysyisivät samoina.



Näytönohjaimen suorituskykyyn vaikuttavat useat eri seikat. Suurimmassa määrin näytönohjaimen suorituskykyyn vaikuttavat verteksi- ja pikselivarjostinyksiköiden lukumäärä grafiikkasuorittimen kellotaajuus sekä näytönohjaimen muistin suorituskyky. Grafiiikkasuorittimen ominaisuudet ratkaisevat kuinka näyttävää grafiikkaa näytönohjain kykenee prosessoimaan jotta se näyttää liikkuvan sujuvasti.

media type="youtube" key="O9x097QRXeA" height="385" width="640" Suuresta rinnakkain tapahtuvasta laskennan määrästä johtuen grafiikkasuorittimien transistorimäärä on suurempi kuin keskusprosessoreissa. Keskussuoritin kykenee suorittamaan tyypillisesti 1–8 säikeisiä ohjelmia yhtäaikaisesti siinä missä grafiikkasuorittimen sisällä voi olla kymmenittäin rinnakkain toimivia säkeitä. Näytönohjain huolehtii itse piirrettävän grafiikan jakamisesta eri varjostinprosessoreille.

OPTISET LEVYT Optisia levyjä luettaessa levyä valaistaan lasersäteellä. Lukupää muuttaa levyltä heijastuneen valon voimakkuuden sähköiseksi signaaliksi. Tunnetuimmat optiset levyt perustuvat CD - ja DVD -kuluttajastandardeihin. Niissä valoa heijastava metallikalvo on jäykästä polykarbonaattimuovista valmistetun kiekon pinnalla tai kahden muovikiekon välissä. Näissä tieto tallennetaan spiraalille, jota lukupää seuraa. Tallennettava tieto voidaan prässätä pieniksi kuopiksi muovikiekolle, jolloin puhutaan CD-ROM :sta tai DVD-ROM :sta. Kertaalleen kirjoitettavissa levyissä muovilevyn ja heijastavan metallipinnan välissä on orgaanista väriainetta, joka tummuu poltettaessa sitä infrapuna-laserilla. Useamman kerran kirjoitettavissa levyissä heijastavan pinnan ja muovilevyn välissä on kahden dielektrisen kerroksen välissä lejeenrinki, joka muuttaa heijastuvuuttaan amorfisen ja kiteisen olomuodon välillä kun sitä valaistaan lasersäteellä.


 * CD **

CD on optinen digitaalisen tiedon tallennus media, joka tuli markkinoille 1980-luvulla alun perin äänen tallennusta varten. CD:lle voidaan kirjoittaa tietokoneella käytettävää binääridataa tai ääntä, kuten musiikkia. Kaupallisesti tuotettavissa CD:ssä tieto on valmiiksi kirjoitettuna, eikä niitä voi uudelleenkäyttää tallennukseen. 1990-luvulla yleistyivät kirjoittavat CD-R-asemat tietokoneiden lisälaitteina ja vähän myöhemmin audiolaitteisiin lukeutuvat CD-tallentimet, jotka toimivat samalla periaatteella. Tämä mahdollisti paitsi CD-levyjen käytön oman datan tallennukseen, myös kaupallisten julkaisujen kopiointiin. Myös stereoille valmistettiin omia kirjoittavia levyasemia, jotka mahdollisti omien Audio CD -levyjen teon esimerkiksi C-kasetilta ; tämä vaati tyhjän CD-levyn, jossa on merkintä "Digital Audio".
 * CD-formaatteja: **
 * CD-ROM (vain luettavissa)
 * CD-R (tyhjä levy, kirjoitettava)
 * CD-RW (tyhjä levy, uudelleenkirjoitettava)
 * Video-CD (DVD:tä edeltänyt, videodatan tallennukseen)
 * SVCD (kuin video-CD, mutta käyttää MPEG2 koodausta)
 * SACD (super audio CD)
 * DVD **

Optinen datan tallennusväline. DVD:n yleisimmät käyttötavat ovat videokuvan ja tiedon tallennus. DVD muistuttaa ulkoisesti CD-levyä. DVD-Video -levy on tarkoitettu videokuvan ja -äänen tallentamiseen. Kuva tallennetaan levylle MPEG-2 -muodossa resoluution ollessa (NTSC) 720/704×480 ja (PAL) 720/704×576. Levyjen toistoon tarvitaan DVD-asema ja MPEG-2- dekooderi, toisin sanoen DVD-soitin tai tietokoneeseen kytketty DVD-ROM-asema tarvittavine ohjelmineen.

Ääniraita voidaan tallentaa MPEG-, PCM -, DTS -, MP2 - tai Dolby Digital -muodossa, joista Dolby Digital on selvästi yleisin. Huomionarvoista on lisäksi se, että ainoastaan eurooppalainen DVD-Video-standardi tukee monikanavaista MPEG-ääntä (jopa 7.1 kanavaa) – joskin sen tuki on lopetettu käytännössä myös Euroopassa – sekä MP2-ääntä.

Useimmilla elokuvalevyillä on käytössä CSS -suojaus, jonka vuoksi levyä voi soittaa vain lisensoidulla soittimella, eikä siltä voi kopioida MPEG2-tiedostoja ulos. Suojaus osoittautui heikoksi ja nykyisten elokuvien levyjä on alettu suojata lisäämällä niille virheellisiä sektoreita, mutta nämäkin "suojaukset" on kierretty yleensä nopeasti, jopa ennen kuin ensimmäistäkään suojausta käyttävää levyä on ilmestynyt. 19. helmikuuta 2008 Toshiba ilmoitti lopettavansa HD DVD -laitteiden kehityksen, valmistuksen ja markkinoinnin. Toshiba kuitenkin tarjoaa täyden tuotetuen kaikille laitteen ostaneille. HD DVD -formaattia käyttävien laitteiden myynti loppui maaliskuun loppuun mennessä.
 * HD DVD ** on Toshiban kehittelemä Blu-ray -formaatin kilpailija optiseksi tallennusformaatiksi. Blu-rayn tavoin HD DVD -levyjä kirjoitetaan ja luetaan käyttäen sinistä laseria toisin kuin CD - ja DVD -levyjä, joita kirjoitetaan ja luetaan käyttäen punaista laseria.


 * DVD-formaatit: **
 * DVD-ROM (vain luku, painettu, hopean- tai kullanvärinen)
 * DVD+R/RW (R = kertatallenteinen, RW = uudelleenkirjoitettava)
 * DVD-R/RW (kuten yllä, mutta eri standardi)
 * DVD-RAM (uudelleenkirjoitettava hajasaantilevy)

media type="youtube" key="O3FQzwNzUE4" height="385" width="480"

USB-LEVYT Kuluttajakäyttöön löytyy myös ulkoisia kiintolevyjä. Ulkoinen kiintolevy on yleensä tavanomaisen levyn sekä sen tarvitseman ohjaimen sisältävä ulkoinen kotelo. Kotelossa on lisäksi kaapelointi, jonka avulla sen voi kytkeä tietokoneen ulkoiseen liitäntään, kuten USB -, FireWire - tai eSATA -väylään. Näin ulkoisiin liittymiin voidaan kytkeä massatuotettuja, huokeita levyjä, jolloin myös vara- ja päivitysosien saanti on taltioiden osalta helpompaa. Ulkoisissa koteloissa voi myös olla RAID -ohjaimia, vaihtokehyksiä ja muita lisäominaisuuksia.

2000-luvun alkuun mennessä, sisäiset kiintolevyt olivat edelleen käytössä lähes aina Windows-koneissa, kun taas ulkoiset kiintolevyt pysyivät suosittuina lähinnä Applen Macissa ja muissa ammattilaisten työasemissa joissa oli ulkoiset SCSI-portit. USB ja Firewire liitäntöjen lisääminen myös ”tavallisiin” tietokoneisiin johti siihen, että ulkoisista kovalevyistä tuli yleisiä myöskin PC-markkinoilla. Nämä uudet liitintyypit syrjäyttivät monimutkaisemman ja kalliimman SCSI:n, joka johti ulkoisten kiintolevyjen standardisointiin ja huomattavaan hinnan laskuun.



Ulkoisessa kiintolevyssä sisäinen rakenne on hyvin paljon tavallista kiintolevyä muistuttava. Itse asiassa ne sisältävät tavallisen kovalevyn joka on asennettu ulkoiseen koteloon. Ulkoiset kiintolevyt kuten perinteiset tietokoneessa sisällä olevatkin, käyttävät metallikiekkoja ja lukupäitä joten ne ovat paljon herkempiä ja haavoittuvaisempia koville iskuille kuin Flash-tekniikkaan perustuvat massamuistit.

Nykyaikaiset ulkoiset kiintolevyt ovat yhteensopivia kaikkien käyttöjärjestelmien kanssa tukien yleisimpiä käyttöliittymästandardeja, kuten USB MSC tai IEEE 1394. Kaikki modernit serveri ja peruskäyttöjärjestelmät tukevat näitä standardeja. Vanhemmat järjestelmät kuten Windows 98, Linuxin 2.4 kerneliä vanhemmat versiot tai Mac OS 8.5.1 ja sitä vanhemmat eivät kuitenkaan tue niitä suoraan, mutta mahdollisesti asentamalla päivitykset ja ajurit.

Isommat mallit usein sisältävät täysikokoisen 3,5’’ PATA tai SATA kovalevyn. Näitä on saatavana usein suurin piirtein samassa kokoluokassa ja saman hintaisena. Hinnakkaammat mallit, erityisesti sellaiset jotka on biometrisesti suojattu tai joissa on useita eri liitäntöjä, maksavat pääsääntöisesti huomattavasti enemmän per gigatavu. Pienemmät 2,5’’ kannettaville tietokoneille suunnatut levyt ovat €/Gt –suhteeltaan hieman kalliimpia, kuin suurempikapasiteettiset 3,5’’ kiintolevyt.

media type="youtube" key="LmHBLqYzimE" height="385" width="640"

NÄYTTÖ Kannettavissa tietokoneissa eri tekniikoilla toteutettuja ohuita nestekide- eli LCD-näyttöjä on käytetty jo pitkään. Halvimpien pöytäkoneidenkin seurana ne alkoivat olla vakiovarusteita pian vuosituhannen alun jälkeen. Nestekidenäyttöjen tuumakoot eivät ole suoraan verrannollisia kuvaputkinäyttöjen tuumakokoihin, sillä kuvaputkinäytöistä mitataan kuvaputken halkaisija, mutta nestekidenäytöistä todellinen kuva-ala. 15-tuumainen nestekidenäyttö vastaakin kuva-alaltaan suunnilleen perinteistä 17 tuuman kuvaputkinäyttöä. Nestekidenäytössä on perinteisen digitaalisen DVI -liitännän lisäksi usein HDMI -liitäntä, joka siirtää myös ääntä. Monista löytyy yhä tuki myös vanhalle analogiselle VGA -liitännälle. Nestekidenäytön paneeli koostuu pienistä soluista, joita ohjataan sähkövirralla. Näytön valaistuksen hoitaa paneelin takana oleva taustavalo. Nestekidenäytön kuva on terävä, eikä siinä esiinny kuvaputkelle ominaisia muotovääristymiä. Taustavalon ansiosta näytön kirkkaus on kuvaputkinäyttöjä huomattavasti parempi. Uudet TFT-näytöt toistavat myös eri värisävyt kohtuullisen tarkasti, mutta yleisesti ottaen vain harvat TFT-näytöt kelpaavat värintoistoltaan ammattimaiseen kuvankäsittelyyn. Toinen nestekidenäyttöjen etu on pieni tilantarve. Ne eivät vaadi syvyyssuunnassa kuin murto-osan kuvaputkinäyttöjen viemästä tilasta. Ohut näyttö vie vähän pöytätilaa ja vähäisen painonsa vuoksi näytön paikkaa voi tarvittaessa helposti siirtää. Nestekidenäyttöjen huonoja puolia on se, että kuvan terävyys riippuu esitysresoluutiosta. Lisäksi vanhojen nestekidenäyttöjen katselukulma oli hyvin rajallinen: kuva heikkeni siirryttäessä pois näytön edestä tai muutettaessa katselukulmaa pystysuunnassa. Nykyisissä näytöissä ilmiötä ei juurikaan huomaa. Nestekidenäyttö on suunniteltu käytettäväksi tietyllä kuvatarkkuudella. Suurempaa tarkkuutta ei ole mahdollista käyttää. Jos matalampaa tarkkuutta halutaan käyttää koko näytöllä, kuva täytyy skaalata eli venyttää näytölle, jolloin kuvasta tulee sumea tai vanhemmissa näytöissä heikon skaalausjärjestelmän takia palikkamainen.

VIRTALÄHDE Virtalähteen tarkoitus tietokoneessa on ensinnäkin muuntaa sähkö keskusyksikön laitteille sopivaksi ja toiseksikin jakaa virta eri laitteiden kesken. Virtalähde on keskusyksikön päällepäin näkyvin komponentti, sillä siihen liitetään verkkovirtajohto. Muita ulospäin näkyviä asioita siitä ovat suuri tuuletin ja Päälle/Pois -kytkin. Sähköä säästääkseen voi tietokoneen sammutettua kytkeä pois päältä myös virtalähteen, jolloin emolevyyn ei kulje edes valmiustilavirtaa. Normaalikokoisten tietokoneiden virtalähteet ovat fyysisesti samankokoisia. Termi ATX voi olla tuttu jo emolevy- ja tietokonekotelostandardeista ja sitä käytetään myös virtalähteen koon suunnittelussa, jotta peruskäyttäjälle löytyisi vaivatta uusi joka käy hänen koneeseensa. Myös pienempikokoisia virtalähteitä on saatavilla erikoispieniä tietokoneita varten.



Virtalähteen suorituskykyyn vaikuttaa sen ** teho, eli wattimäärä **, joka ilmoitetaan esimerkiksi 500W. Tämä kertoo sen kuinka paljon virtalähde pystyy syöttämään virtaa keskusyksikön laitteille. Toisin sanoen mitä tehokkaampi tietokone, sitä tehokkaampaa virtalähdettä se vaatii. Erityisesti näytönohjain vie paljon virtaa, joten mikäli suunnittelee sen vaihtamista tehokkaampaan, saattaa joutua vaihtamaan myös virtalähteen. Jos virtalähteen teho ei riitä, kone saattaa sammua itsekseen varoittamatta tai sen käynnistyksessä on ongelmia. Huom! Virtalähteen valinnassa kannattaa panostaa laatuun. Ikävä fakta on se, että halvemmissa virtalähteissä luvattu wattimäärä tarkoittaa ainoastaan ns. piikkitehoa johon laite pystyy hetkittäin vaikka sen oikea wattimäärä liikkuu pahimmillaan jopa sataa wattia alempana luvattua. Laadukkaammat virtalähteet ovat myös huomattavasti pitkäikäisempiä ja niissä on hyödyllisiä ominaisuuksia, kuten virransyötön estäminen mikäli tietokoneen kokoonpanossa on viallinen laite. Ikävimmässä tilanteessa halpa virtalähde antaa vialliselle laitteelle virtaa ja se onnistuu rikkomaan koko tietokoneen. Takuu ei korvaa näitä tapauksia. Riippuen emolevystä liitetään siihen joko 20- tai 24-pinninen virtaliitin. Usein uudessa virtalähteessä on neljä pinniä mahdollisuus irroittaa kuvan mukaisesti jolloin 24-pinnisestä liittimestä voi tehdä 20-pinnisen. Mikäli taas emolevy vaatisi 24-pinnisen ja virtalähteessä on vain 20-pinninen, on väliin hankittavissa adapteri. Emolevyn päävirtaliittimen lisäksi uusimmissa tietokoneissa on myös lisävirtaliitin lähinnä prosessorin vaatimaa lisävirtaa varten. 20-pinninen virtaliitin emolevylle. Lisäksi myös 4-pinnin lisäosa jos emolevyn liitin onkin 24-pinninen.

+12V lisävirtaliitin prosessorille ja/tai näytönoohjaimelle PATA-mallinen liitin levyasemille ja kiintolevyille

SATA-liitin joka on vastaava kuin PATA, mutta uudempi

media type="youtube" key="8inWYUxElAs" height="385" width="640"

KOTELO Tietokoneen kotelo on kotelo, johon asennetaan tietokoneen sisäiset osat, kuten emolevy, laajennuskortit, levyasemat ja virtalähde. PC-tietokoneiden muuttuessa massatuotteiksi kotelot ja virransyöttö on standardoitu, tehontarpeen kasvaessa virransyötön ja lämmönhallinnan merkitys on kasvanut. Varhaisin "standardi" oli ns. AT-kotelo. AT-nimellä nimitettiin aluksi Intel 80286 -suorittimella varustettua IBM AT -tietokonetta, sen klooneja ja varhaisia 386 -koneita. AT-standardia ei ilmeisesti ole kirjoitetussa muodossa, ja se lienee syntynyt muiden valmistajien kopioidessa IBM:n ratkaisut. Täysikokoinen AT-emolevy on kooltaan 12" × 13,8". Ns. Baby-AT on kooltaan 8,57" × 13,04", eli samankokoinen kuin IBM PC-XT:n emolevy, mutta sen ruuvinreiät ovat eri paikoissa, jotta emolevyn voi kiinnittää AT-koteloon.



Vuonna 1995 otettiin käyttöön standardoidut ATX-kotelot, jossa virransyöttöä parannettiin ja emolevyn liittimet siirrettiin kustannusten vähentämiseksi näkymään suoraan kotelon takareunasta ulos. Uusin kotelon ja virransyötön määrittely on BTX (Balanced Technology Extended), jota suunniteltiin ATX:n korvaajaksi vuosien 2004 ja 2005 aikana. BTX voi käyttää samaa virtalähdettä kuin ATX, mutta sen lämmönhallintaan on kehitetty erityistä huomiota. BTX-koteloiden myyminen kuluttajille on lopetettu ja arkkitehtuuri on käynyt tarpeettomaksi uusien vähävirtaisten 64-bittisten suorittimien myötä. Kuitenkin esimerkiksi Applen Mac Prossa on BTX-kotelo. Sekä ATX- että BTX-määrittelyn on tehnyt Intel.

LIITÄNNÄT

Näillä liitetään lisälaitteita tietokonelaitteistoon. Lisälaitteitta voivat olla esimerkiksi toiset tietokoneet, kirjoittimet, näytöt, kamerat ja hiiret tai kovalevyt. Nykyään lähes kaikki liitintätyypit voidaan korvata USB-liittimeen hankittavalla sovittimella, joka muuntaa signaalin ja pistokkeen liitintyyppiin sopivaksi. Kannettavien tietokoneiden telakat ovat lisälaitteita jotka mahdollistavat monien erilaisten liitäntäjohtojen helpon käytön, pöytäkoneesta kannettavaksi muuttaminen tapahtuu irroittamalla ainoastaan tietokone telakasta, kaikkien lisälaitteiden johdot ovat kiinni telakassa.
 * USB ** on  uudehko sarjaväyläarkkitehtuuri oheislaitteiden liittämiseksi tietokoneeseen . Vuonna 1995 johtavat laite- ja ohjelmistovalmistajat perustivat USB-Implementers-Forumin. USB-arkkitehtuurin tavoitteena on tehdä ulkoisten laitteiden liittäminen tietokoneeseen helpommaksi.
 * Firewire**: tai i.Link on tietokoneen ulkoisten oheislaitteiden liitäntästandardi, joka mahdollistaa erittäin nopean tiedonsiirron . FireWire on Applen tavaramerkki ja i.Link Sonyn . FireWire 400 (IEEE 1394) mahdollistaa tiedonsiirron maksimissaan 400 megabittiä sekunnissa. FireWire 800:n (IEEE 1394b) maksimitiedonsiirtonopeus on noin 800 megabittiä sekunnissa.

** Rinnakkaisliitäntä ** : Rinnakkaisliitin on 25-nastainen D-liitin, jota käytetään yleensä kirjoittimen liittämiseen tietokoneeseen. Tiedonsiirto on rinnakkaisliitännän kautta nopeampaa kuin sarjaliitännän kautta. Rinnakkaisliitännästä käytetään lyhennystä LPT tai PRN. Liitin tunnetaan myös nimellä Centronics. USB on korvannut tämän liittimen


 * Näppäimistö ja hiiriliitin ** : Näppäimistöliitin on emolevyllä oleva liitin, jonka avulla näppäimistö voidaan liittää tietokoneeseen. Näppäimistöliittimiä on kahdenlaisia. Isommat liittimet ovat 5 nastaisia DIN-liittimiä ja pienemmät 6 nastaisia PS/2 -liittimiä. Näppäimistöliittimen värikoodi on violetti. PS/2 hiiriliitin on lähes samanlainen ja sen värikoodi vihreä. USB on korvaamassa tämän liittimen




 * Verkkoliitäntä ** ( Ethernet ): Tietokoneen liittäminen [[image:hEthernetPlug.jpeg width="300" height="173" link="http://fi.wikipedia.org/wiki/Internet"]]


 * VGA ** : VGA esitteli 15-pinnisen sub- D-liittimen, josta käytetään vieläkin nimeä VGA-liitin. Sen signaali on RGBHV-komponenttivideota vaaka- ja pystytahdistuspulsseilla. Lisäksi mukana on DDC2-data ja kellosignaali. Liitin jäi käyttöön aina digitaalisten liitäntöjen käyttöön ottoon asti.




 * DVI ** : on kehitetty VGA -liittimen seuraajaksi. Liitettäessä LCD-monitori tietokoneeseen VGA-liittimellä joudutaan videosignaali muuntamaan analogiseen muotoon ja uudelleen digitaalisen muotoon näyttölaitteessa. Tämä kaksinkertainen muunnos saattaa huonontaa kuvanlaatua.

Kaiutinliitin ** : Yleensä 3,5mm stereo- jakkikosketin (plugi). Ulkopuolisten kaiutinten tai kuulokkeiden ulostulo. Yleensä vaaleanvihreä kehys. Line-in ** : Yleensä 3,5mm stereo- jakkikosketin (plugi). Musiikin sisääntulo tietokoneelle linjatasoisena. Yleensä sininen kehys.
 * Mikrofoniliitin ** : Yleensä 3,5mm mono- jakkikosketin (plugi). Äänen sisäänsyöttö tietokoneelle mikrofonitasoisena. Yleensä vaaleanpunainen kehys.

Infrapuna, IrDA ** : Infrapunavaloa sarjamuotoiseen tiedonsiirtoon käyttävä langaton, näköyhteyden vaativa liitäntä. Yleisimmin käytössä matkapuhelimen ja tietokoneen välisessä tiedonsiirrossa. IrDA kantama on maksimissaan 1 m ja 1.0 versio on hidas suurilla tietomäärillä. Tumma kantikas muovilevy tietokoneen kyljessä.
 * Bluetooth ** : Tietokoneiden, kirjoittimien ja mikrofoni/kuulokkeiden liittämiseen käytetty lyhyen kantaman langaton yleisliitäntä, jonka kantama on noin 10 m.
 * Wlan ** : nopea langaton verkkoliitäntä tietokoneen liittämiseen verkkoon tai oheislaitteeseen, esimerkiksi kirjoittimeen.

BIOS BIOS on tietokoneohjelma, joka etsii ja lataa <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">käyttöjärjestelmän keskusmuistiin sekä käynnistää sen tietokoneen käynnistyessä. BIOS hoitaa myös matalan tason kommunikoinnin tietokonelaitteiston kanssa ja laitteiston hallinnan, joka vähimmillään on tuki näppäimistölle ja alkeellinen tuki näytölle ja levylle jolta BIOS ladataan. BIOS on usein kirjoitettu <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">suorittimen Assembly-kielellä.



Termi esiintyi ensimmäisen kerran <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">CP/M -käyttöjärjestelmässä, jossa se kuvaili sitä osaa käyttöjärjestelmästä, joka ladattiin käynnistyksen aikana ja joka kommunikoi suoraan laitteiston kanssa. Useimmissa <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">DOSin versiossa on mukana tiedosto, joka nimi on "<span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">IBMBIO.COM " tai "<span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">IO.SYS ", joka vastaa CP/M-levyn BIOSsia. Nykyaikaisissa tietokoneissa BIOS on yleensä tallennettu tietokoneen <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">emolevyllä olevalle <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">flash-muistille tietokoneen valmistuksen yhteydessä, aikaisemmin BIOS tallennettiin usein <span style="color: black; line-height: 150%; mso-bidi-font-family: Arial; mso-bidi-font-size: 10.0pt; text-decoration: none; text-underline: none;">ROM -muistiin. Flash-muistilla oleva BIOS on käyttäjän päivitettävissä tarvittaessa. BIOSin asetuksia pääsee muokkaamaan alussa jollain pikanäppäimellä tai yhdistelmällä (esc, del, F1, F2, ctrl+esc tai ctrl+alt+esc emolevystä riippuen) BIOSista voi säätää mm. seuraavia asetuksia: · Järjestelmän aika ja pvm · Levykeasemat ja kiintolevyn parametrit · Ylikellotus voidaan tehdä BIOSista · Joitain näppäimistön asetuksia · Porttien ja väylien resurssien asetus · Muistin asetukset · Virransäästöominaisuudet · Prosessorin lämpötilan tarkkailu · Käynnistysjärjestys · BIOS voidaan tarvittaessa suojata salasanalla



Joskus BIOSin päivittäminen voi olla tarpeen, esimerkiksi jos koneen toiminnassa on häiriöitä, uuden laitteen tunnistus ei onnistu ym. mutta BIOSia ei koskaan kannata päivittää jos se toimii oikein sillä väärin tehtynä sillä voi olla ikäviä seurauksia, tai jos epävakaa kone kaatuu kesken päivityksen se saattaa pilata emolevyn kokonaan. Vaikka periaatteessa BIOSin päivittäminen voikin olla hyvin yksinkertaista, pitää tietää tarkasti mitä on tekemässä ja olla hyvin huolellinen, esimerkiksi BIOSin päivitystiedoston täytyy olla __täsmälleen__ päivitettävän BIOSin emolevyn kanssa yhteensopiva. Yksinkertaisimmillaan BIOSin voi päivittää laittamalla päivitystiedostot USB-muistitikulle ja sen jälkeen boottaamalla päivitettävä kone tältä tikulta. Ensin tikku on tosin tehtävä boottaavaksi.

media type="youtube" key="gxpE1N4xB4s" height="385" width="640"